ДУБРОВНИК И
ДУБРОВАЧКО ПРАВО

Развитак Дубровника и његово уређење умногоме подсећају на развитак и уређење других градова на југословенској обали. Дубровачка повест, међутим, познаје и извесне особене црте, како због великога привредног значаја тога града, тако и због његовога међународног положаја. Све ово, уз огроман број извора сачуваних у дубровачкоме архиву, даје Дубровнику посебно место у југословенској повести.
Дубровник је основан у VII веку. Основале су га избеглице из Епидауруса данашњег Цавтата, кад су тај град опустошили Авари и Словени. Дубровник је прве векове своје повести провео под византијском влашћу. Од Х века у његовоме становништву је преовладао словенски чинилац. Византијска моћ је полако слабила, те је Дубровник у XI веку у приличној мери успео да се осамостали, а Дубровачка бискупија је тада подигнута на степен надбискупије.
У Доба опадања византијске снаге Венеција је све више почињала да игра важну улогу у јадранским пословима, те је Дуброник, по пропасти Византије у Четвртоме крсташком рату на почетку XIII века био принуђен да призна млетачку врховну власт. За владе Млетака, чије раздобље почиње 1205. године, Дубровник је усталио своје државно уређење, које ће векови-ма остати непромењено. Тада је донет Статут - 1272. године.
Средином XIV века Венеција је била присиљена да учини извесне политичке уступке Угарској. То је постигнуто Задарским миром 1358. године. Једна од последица овога акта огледа се у чињеници да је Дубровник доспео под заштиту угарске круне, којој је плаћао данак. Тачно век доцније, 1458. године, Дубровник ће почети да плаћа данак и турскоме султану, да би од 1526. године, после Мохачке битке, опстао само данак плаћан султану.
Почевши од 1684. године Дубровник је поново доспео у двоструку зависност. После пропасти Турака под Бечом 1683. године, Млечани су одмах 1684. године повели рат против султана. Предстојала је аустријска офанзива на Турску, па су Дубровчани закључили да Турци могу бити сасвим потиснути с Балкана. Стога су пожурили да се обезбеде и у Бечу су 1684. године склопили с аустријским царем уговор по којем је Дубровник доспео под аустријску врховну власт и цару плаћао данак. Истовремено, плаћање данка султану је настављено. Овакво стање ће потрајати до Наполеонових ратова, кад Дубровник 1806. године доспева под француску окупацију. Године 1808. укинута је Дубровачка република, а по престанку; француске окупације успостављена је у Дубровнику аустријска власт, под којом ће овај град дочекати југословенско уједињење 1918. године.
Упркос сразмерно честим променама господара и плаћању трибута страним владаоцима, Дубровник је уживао самосталност. Његово унутрашње урећење, устаљено под млетачком владом, потрајало је све до пропасти републике, а од средине XIV века страна власт се у Дубровнику није осећала. Дубровчани су и у међународним пословима иступали самостално, без обзира на то којем су од страних владара плаћали данак, признајући му номинално врховну власт.
Дубровником је, за млетачкога господства, управљао кнез, послат из Венеције. Да би се ограничила његова власт, настала су још два органа. Створено је веће, састављено од угледних Дубровчана, а уз кнеза су била и двојица његових другова, који су били Дубровчани. Кнежев утицај је с временом опадао, а истовремено нарастала моћ богатих Дубровчана. Млетачки утицај сударао се с домаћим интересима и то је довело до стварања нових државних органа. Године 1235. помиње се први пут Велико веће. За разлику од овога, првобитно успостављено веће, које је помагало кнезу, названо је Мало веће. Од 1253. године помиње се и Веће умољених. Сви ови органи биће доцније предвиђени Статутом.
Државно уређење Дубровника је коначно уобличено средином XIV века. Тада је затворен круг властеле, која је однела превагу над осталим друштвеним слојевима. До тога времена кнез и Мало веће бирали су заједнички чланове Великог већа. Одлукама донетим између 1332. и 1348. године, међутим, унете су измене. Затворен је круг властеоских породица, те је Велико веће постало скупштина пунолетне мушке властеле. То веће се састајало једном месечно и бирало је остале органе власти. Осим тога, имало је законодавну функцију.
Мало веће је имало једанаест чланова: шест саветника и пет судија. Било је пре свега, извршни орган, али је вршило и судску функцију.
Веће умољених, или Сенат, било је најутицајнији државни орган. Његови чланови су бирани од стране Великога већа на годину дана. Сви чланови Малога већа улазили су у састав Већа умољених, чије су име и функције слични одговарајућем органу у Млетачкој републици. С временом је постало уобичајено да се исти људи увек поново изаберу у Веће умољених, те је, фактички, чланство у овоме телу постало доживотно. Веће умољених је претресало сва важна политичка питања, припремало законске предлоге и именовало поједине државне чиновнике.
Кнез је биран на месец дана. Бирало га је Велико веће, између најуглед-нијих припадника старије властеле. Током времена настао је обичај да исто лице не може у једној години бити два пута кнез. Кнез није имао никакву стварну власт; увек је своја овлашћења вршио заједно с Малим већем.
Важан и посебно занимљив државни орган у Дубровнику били су чувари закона, звани proveditores terrae. Њима је био поверен надзор над радом кнеза и сва три већа утолико што су својим ветом могли спречити извршење сваког закључка или одлуке напред поменутих органа, уколико нађу да је акт неког од њих супротан дубровачким законима. Кроз рад овога органа дубровачко право је упознало ону установу која се у модерноме праву назива контролом уставности.
Најважнији извор дубровачког права је Статут од 1272. године за који је Богишић казао да је једина дубровачка кодификација, јер су све остале збирке закона уређене по хронолошкоме редоследу. Статут обухвата осам књига, од којих су првих седам донете 1272. године, а осма представља зборник допуна и мзмена изворнога текста, које су учињене до 1358. године. Прве три књиге Статута посвећене су државној организацији, четврта приватноме праву, док су у петој књизи истовремено нашле места норме приватнога и јавног права. Шеста књига је посвећена кривичноме, а седма поморскоме праву.
Од осталих извора дубровачкога права ваља у првоме реду поменути Liber omnium reformationum, Liber croceus и  Liber viridis.
У Liber omnium reformationum унете су, по времену настанка, разноврсне одредбе које нису имале статутарно обележје. Овај зборник обухвата одредбе настале између 1306. и 1410. године, а законску снагу је имао од 1355. године.
Зелена и Жута књига (Liber croceus и  Liber viridis) назване су тако по боји својих корица. У ове зборнике су хронолошким редом уношене различите одредбе којима се разрађују статутарне норме. У Зелену књмгу вр-шени су уписи од 1358. до 1460. године, а од тада па до 1808. године у Жуту књигу.
Најзад, не много пре укидања Републике извршена је кодификација поморскога права, путем Реголамената о поморству од 1794. године. Статус поданика Дубровачке републике разликовао се, зависно од припадности одређеном сталежу. Републиком је управљала властела. Такав надмоћан положај је овај сталеж успео да стекне током XIII века, да би у XIV веку упознао процес затварања у сопствени круг, какав је познавала и млетачка повест. Од средине XIV века дошла је практично до поистовећивања појма властеле са члановима Великог већа. Како је Велико веће бирало међу својим већницима све најважније државне органе, то је овим путем био остварен властеоски монопол на управљање државним пословима. Привредна моћ дубровачке властеле почивала је пре свега на бављењу поморством и трговином те овај сталеж није чинио типично феудалну класу. 
Грађанство је у Дубровнику представљало разнородан сталеж у који су долазили слободни људи различитих занимања. Иако бројно јачи од властеле, овај сталеж никада није успео да угрози њену политичку власт, нити да постане јединствена друштвена класа. Најбогатији међу грађанима бавили су се, као и властела, поморством и трговином. Повезани у братовштину Светог Антуна, освану у XIV веку, они су се називали антонинима. Нешто доцније настали су и тзв. лазарини, названи по одговарајућој братовштини. То је био слој људи који су се богатили бавећи се копненом трговином. Све ове разлике међу грађанима нису мењале њихов основни статус. Грађанство је, без обзира на свој привредни напредак и моћ, било лишеном могућности да учествује у управљању државом.
Сељаштво је у Дубровачкој републици у почетку било малобројно. Његов се број повећао услед ширења државе и уласка Пељешца, Приморја и Конавља у њен склоп. Развитак феудалних односа у дубровачкоме праву зависио је од привредних прилика. Феудални односи и експлоатација кметова доживљавали су напредак у временима у којима је трговина опадала. Насупрот томе, у раздобљима привредног успона феудалне стеге су слабиле, јер је градској привреди, а посебно поморству, била потребна радна снага. Вазда је опстајао и слој слободних сељака, који су на Ластову и Мљету имали самоуправу.
Робови су у Дубровнику чинили најнижу друштвену класу. Довођени су из околних земаља, јер је Дубровник био познат по трговини робљем. Положај робова био је уређен статутарним одредбама. Робови су радили различите послове, али никада нису представљали произвођачку класу. Трговина робљем била је у Дубровнику званично забрањена почетком XV века, али је упркос забрани настављена.